Merja Valtanen muistuttaa, että Tarvaistentie on yllättävän mäkinen, mutta ei liian haastava pyöräilyreitti.
Lenni Lehtonen
Eura, Vaaljoki, Kauttua, Panelia, Säkylä, Köyliö, Rauma, Lappi, Pöytyä, Yläne | Pyhäjärviseudun tieverkkoon kuuluu niin liikennemääriltään suurehkoja valtateitä kuin harvakseltaan kulkijoita palvelevia metsäautoteitäkin. Kauneimpien kesäteiden varsille kätkeytyy suven suloja ja tarinoita vuosikymmenten varrelta.
Auto nielee asvalttia, ja sora rahisee polkupyörän renkaiden alla. Kesäsateen kirkkaat pisarat vaeltavat tuulilasin ja sivuikkunoiden pinnoilla. Hento kesätuuli viilentää helteisellä pyöräilykelillä. Vastaantulija voi olla arkisella työ- tai harrastusmatkalla, kauppareissulla tai vaikkapa pyöräilemässä kohti kyläbaaria tai tanssilavaa. Olipa matkan määränpää missä tahansa, sinne pääsemiseksi on löydettävä tie, jota pitkin kulkea.
Suomessa on teitä noin 454 000 kilometriä. Tiemme eivät ole järin leveitä, ja ajoittain tienpientareista on jopa pulaa. Maailman mittaluokassa tiemme ovat vaatimattoman kokoisia.
Pyhäjärviseudun tieverkko on kaksikaistaista, mutta periaate on sama. Tiet mahdollistavat sujuvan matkanteon ja tarjoavat kaksi kulkusuuntaa - eteen- ja taaksepäin. Teiden varsille kätkeytyy runsaasti arkista kauneutta, mutta sen löytäminen ei ole itsestäänselvää. On aika hidastaa vauhtia ja tutustua seudun kauneimpiin kesäteihin.
Vaaljoen kylätalon pihapiiri kirkastuu kesäpäivän aamuauringossa. Kauempana traktori pörisee ja Vaaljärven kosteikkoisilla rantamailla kurjet availevat ääniään. Kylätalon edustalla kulkevaa Tarvaistentietä pitkin kulkee satunnaisia autoja, mutta muuten tunnelma on seesteinen – ja ennen kaikkea maalainen. Vaaljokilainen Merja Valtanen istahtaa kylätalon pirttipöydän ääreen ja alkaa kertoa Tarvaistentiestä.
Tarvaistentie on kesäisin suosittu pyöräily- ja moottoripyöräilyreitti. Pyöräilyn vasta-alkajalle reitti ei Valtasen mukaan ole helpoimmasta päästä, sillä maasto on muutakin kuin eteläsatakuntalaista tasamaata.
– Ei tämä mikään helpoin reitti ole, että kyllä tälle tielle mäkiä mahtuu. Ja sitten on sellaisia piilonousuja, esimerkiksi Leinmäentien risteyksen ympäristössä, ettei edes huomaa jatkuvaa nousua.
Tarvaistentien metsätaival saattaa tuntua päättymättömältä, mutta kulkijan onneksi sekä Hinnerjoen että Vaaljoen kylämaisemat avautuvat lopulta.
Lenni Lehtonen
Tarvaistentien maisemat ovat metsäisiä, lukuun ottamatta muutamaa peltoaukeaa, Sahankylän jokimaisemaa ja risteysalueita. Kun vajaan kymmenen kilometrin matka metsän siimeksessä mutkittelevalla maalaistiellä on tulossa päätökseen, avautuu Vaaljoen kylä peltoaukeineen ja maatiloineen pyöräilijän, moottoripyöräilijän tai autoilijan silmien eteen.
– Tässä reitissä juuri se on hienoa, että sekä Hinnerjoen että Vaaljoen päässä on selvästi kylämaisema, jonne saapua. Ensimmäisellä ajokerralla voi tuntua, ettei metsätaival lopu lainkaan, mutta kyllä ne kylät tulevat lopulta vastaan – ja se on upea näky. Lisäksi noin kahdensadan metrin päässä Vaaljoelta Mynämäen suuntaan avautuu kaunis näkymä Vaaljärvellekin, Valtanen luonnehtii.
Hinnerjoelta Mynämen Haapaisiin kulkeva yhdystie 2021 on 36 kilometriä pitkä. Turun tiepiiriin kuuluva maantie tunnetaan Euran ja Laitilan alueella Tarvaistentienä ja Mymämäen alueella Karjalantienä.
Kahden maakunnan maille ulottuva maantie on aikoinaan tehty kahden naapurikylän tiiviissä yhteistyössä – Vaaljoen aktiivisen kyläyhteisön lisäksi Laajoen pitäjänväki on ollut tietöissä mukana.
– Hienoa, että tämän tien suhteen on puhallettu yhteen hiileen maakuntarajoista riippumatta. Aikoinaan oli niin, että tie päällystettiin ensin Laajoelle asti, mutta he olivat meidän vaaljokilaisten tukena niin kauan, että mekin saimme päällystetyn tieyhteyden tänne.
Säkylässä sijaitsevan Korventien varrella vuodesta 1955 asunut Esteri Rantanen muistelee, kuinka tie on aiemmin tunnettu eri nimillä ja sijainnut eri kohdassa. Nykyään tie on toisella paikallaan ja se tunnetaan järjestyksessään kolmannella nimellä.
– Muutin tähän jo edesmenneen mieheni kototaloon vuoden 1955 elokuussa. Silloin tie oli vielä Kivikoski-niminen ja eri kohdassa tässä rinteessä. Sen jälkeen tie on ollut nimeltään Virttaantie ja nyt se on tuon uuden tien valmistutumisen jälkeen ollut Korventie.
Esteri Rantanen kertoo asuneensa nykyisen Korventien varrella 1950-luvulta alkaen.
Lenni Lehtonen
– Ennen nykyistä Virttaantietä eli tuota uutta tietä kaikki rekat kulkivat tästä Loimaan suuntaan ja tiellä oli kova vilinä. Liikenteen siirryttyä kulkemaan Virttaantietä, on Korventie muuttunut rauhalliseksi. Kyllä tässä kauneilla ilmoilla pyöräilee mukavasti ihmisiä.
1950-luvulta asti nykyisen Korventien varrella asunut Rantanen on nähnyt maantien kaikki vaiheet pienestä hiekkatiestä vilkasliikenteiseksi seututieksi ja sittemmin rauhoittuneeksi maantieksi. Elämä on mennyt eteenpäin niin tiellä kuin sen varrellakin. Tuuliset ja kiireiset ajat tienoolla ovat ohi, mutta kesätuulen hento vire saa pihamaan ja maantien välisen koivukujan puiden lehdet kahisemaan.
– Tämä tie päällystettiin 1970-luvulla. Muistan, kuinka silloin eräs löytäneläinen taksikuski vannoi konttaavansa Löytäneeltä Säkylän kirkonkylälle, jos asvaltti tälle tielle saataisiin. No, ei hän sitten kontannut, Rantanen nauraa.
Hänen pihapiirinsä kohdalla maalaismaisema on sekä perinteinen että kaunis, sillä Kivikosken sahan vanha miljöö entisine tukinuittopaikkoineen tarjoaa ohitse polkeville ihmisille pienen ikkunan vuosikymmenten taakse – jokinäkymää Pyhäjoen uomaan unohtamatta.
Lapin ja Hinnerjoen välillä kulkeva yhdystie 2070 tunnetaan Lapista Sukkalaan asti nimellä Hinnerjoentie ja Sukkalasta Hinnerjoelle nimellä Rantatie. Reitille osuu monien muiden eteläsatakuntalaisten kylien tavoin Kaukolan kylä, joka on Pauliina ja Timo Eskolan sekä Esa Ruoholan mukaan sijainnut samalla paikalla jo vuosisatojen ajan. Historian havinan ohella maalaismaisemat ovat tieosuudella upeita.
Kaukolan kylä vuonna 1958.
Esa Ruohola
– Ensimmäiset karttamerkinnät Kaukolasta ovat vuodelta 1540, Ruohola taustoittaa.
1600-luvulla paikkansa täkäläisessä maalaismaisemassa vakiinnuttanut Kaukola on kolmikon mukaan nykyään hiljainen ja rauhallinen miljöö, joskin Hinnerjoentien liikenne kulkee kylän läpi.
– Vuosien varrella liikennemäärät ovat tällä tiellä kasvaneet, esimerkiksi rahtiliikenne Lappiin on vilkasta, Timo Eskola arvioi.
Taustalta kantautuva täysperävaunun kolina ja moottoripyörien jyrinä pitävät äänimaailman kylläisenä.
– Moottoripyöriä tässä kulkee paljon. Yleensä ne reissaavat viiden tai kuuden pyörän ryhmissä, sillä Eurajoelta Mynämäelle Karjalan kylään on kaunis moottoripyöräreitti. Ja joka kerta, kun rekka kurvaa talomme ohitse, seinillä taulut tärisevät, aivan Rantatien kupeessa asuva Pauliina Eskola kertoo hymyillen.
Kaukolan kylä kesällä 2023.
Lenni Lehtonen
Moottoripyöräilyn ohella pyöräilykin onnistuu moitteestomasti, sillä ensimmäisen pinnoitteensa 1970-luvulla saaneen tien nykyisen pinnoitteen kunto on hyvä. Ainoaksi puutteeksi kolmikko nimeää pientareiden puuttumisen – tarkkana on oltava.
Neljän vuosisadan aikana Kaukolan siluetti maantien varrella on saanut kosolti vihreää väriä ympärilleen. Vielä kuusikymmentä vuotta sitten maisema Kaukolan kylässä oli hyvin avointa, mutta nyt tilanne on toinen. Paikalliset kannustavat ihmisiä pysähtymään kylässä ohi ajaessaan, vaikka kylämiljöö onkin puiden ja puskien takana piilossa.
– Olemme tottuneet, että Kaukola on aina ollut sellainen läpikulkupaikka, ja meille Hinnerjoentie on jokapäiväistä elämää, Timo Eskola pohtii.
– Vaikka tielle ei paljoa taloja näykään ja väkikin on täällä vähentynyt, niin tervetuloa Kaukolaan, Pauliina Eskola sanoo.
Köyliössä mutkittelevalla Pyhän Henrikintiellä peltomaisemat vuorottelevat vehreän metsän ja vanhojen rakennusten kanssa. Ilmo Huhtinen on asunut nykyisessä talossaan Pyhän Henrikintiellä Yttilän museokoulua vastapäätä vuodesta 1973.
Pyhän Henrikintiellä vaihtelevat peltomaisemat ja vehreä luonto.
Hertta Wallenius
– Olen ihan tien vieressä asunut jo 90 vuotta. Syntymäkotini on tuossa ihan nurkilla, Huhtinen kertoo ja osoittaa tielle päin ikkunastaan.
Huhtisella on paljon muistoja tien varrelta hänen jokaisesta elämänvaiheestaan. Lapsuudestaan hän muistaa erityisesti vilkkaan hevosliikenteen Pyhän Henrikintiellä.
– Tästä kulki kaksi hevoskuskia, jotka keräsivät maidot aamusin: toinen kulki Lähteenkylästä, ja toinen kiersi Karhiantien kautta meijeriin, Huhtinen muistelee.
Hän kertoo, että kun kevät tuli, niin maitokuskit eivät päässeet enää reellä kulkemaan – silloin piti vaihtaa menopeli kovapyörärattaisiin.
– Maitokuskeilla oli tärkeä tehtävä. Meijeristä tuotiin voita, joppia ja jälkimaitoa. Jälkimaito oli vasikoille ja sioille äärimmäisen hyvää ravintoa.
Ilmo Huhtinen asuu Pyhän Henrikintiellä Yttilän museokoulua vastapäätä. Hän on käynyt Yttilän koulua lapsena.
Hertta Wallenius
Ensimmäiset kaksi vuotta Huhtinen kävi koulua Kankaanpään kylässä 3 kilometrin päässä kotoa, mutta siirtyi Yttilän kouluun myöhemmin. Koulumatkat taittui kesäisin kävellen ja talvisin suksilla.
Hän muistelee, että jossain vaiheessa kylällä oli jopa kolme kauppaa ja viisi pankkia. 1950-luvulla Lallintalon tanssit toivat ihmisiä kylälle isoista kaupungeista asti. Huhtinen työskenteli järjestysmiehenä Lallintalolla siihen aikaan.
Nykyään Ilmo Huhtinen käy kävelemässä sekä tiellä että metsässä ja lähialueella. Hän toteaa, että Pyhän Henrikintie merkitsee hänelle paljon.
– Nuorempana on tullut pyöräiltyä paljon tiellä, mutta nykyään kävelen. Onhan tämä rauhallinen paikka. Kotiseutu on aina tärkeä asia, hän kertoo.
Yläneellä monet ikivanhat hiekkatiet kulkevat syvällä lounaisen Suomen viimeisten, todellisten erämaiden uumenissa. Näillä mutkittelevilla teillä voi helposti ajella ilman, että kohtaa ristinsieluakaan.
Ida Toivoselle yksi Yläneen kauneimmista metsäteistä on melko lähellä omaa lapsuudenkotia Kolinummessa. Moottoripyörällä matkaa taittava Ida ajaa kesäpäivänä Särkijärventielle. Ajopelinä oleva komea moottoripyörä on naisen itselleen ostama joululahja vuodelta 2020. Kiireisessä työelämässä moottoripyörällä tehdyt kesäreissut ovat olleet oiva keino "tyhjentää päätä". Ida tekee välillä pitkiä ajomatkoja sekä vanhempiensa että ystäviensä kanssa. Nyt ollaan kuitenkin kotinurkissa.
Ida Toivonen ajaa moottoripyörällä pienempääkin tietä, kuten Särkijärventietä.
Pia Mattila-Lonka
– Särkijärvi oli myös meidän lähiranta lapsuudessa, Ida kertoo.
Tärkeä kohde näkyy sekin Särkijärventielle. Siellä se on, uimakivi! Särkijärvelle tehtiin Idan veljien kanssa kesähelteillä uintireissuja tiiviiseen tahtiin. Matala, hyvin kirkasvetinen järvi oli omiaan lapsille, ja kotoa saatettiin lähteä pelkästään uikkarit ja pyyhkeet mukana heinätöiden jälkeen. Rannalla on myös laavu, ja järvimaisema avautuu ihan tielle asti.
Moottoripyörällä tai polkupyörällä juuri tällä korpiseudulla pystyy helposti tekemään useamman järven kierroksen: Särkijärven lähettyvillä sijaitsevat nimittäin erämaajärvet Mynäjärvi ja Savojärvi.
Alueella risteilee kokonainen metsäteiden verkosto, ja Idan äiti Tarja Toivonen on polkenut välillä kotoaan myös Kurjenrahkan kansallispuiston tunnetulle Kuhankuonon rajakivelle. Savojärveltä löytyvät myös mukavat uimapaikat, mutta Mynäjärvellä yleistä rantaa ei ole. Samalla seudulla ajellessa pyöräilijää vastaan tulee helposti myös Porin prikaatin Raasin harjoitusalue.
Pienistä teistä löytyy helmiä.
Pia Mattila-Lonka
– Raasin ulkoilualue on aika hieno, ja joskus on istuttu Raasin vanhan sotkun rannassakin.
Leirisotilaskoti alueelle valmistui jo 1952, ja 1940–50 -lukujen taitteessa Raasijärven kauniiseen maisemaan rakennettiin lukuisia hirsisiä yksikkörakennuksia varusmiesvoimin. Nykyisin harjoitusalue on useimmiten varsin hiljainen. Raasin portilta voi ajaa edelleen myös Ristisuontielle, jossa kesäisin tulee monasti vastaan polkupyöräilijöitä Yläneen kirkonkylän suunnasta.
Lauri Lindberg pysäyttää auton keskellä Saarenmaan–Käkialhon peltoaukeaa ja lähtee kiipeämään lintutorniin. Ylhäältä avautuvassa maisemassa kaura huojuu kultaisena.
– Tämä on hieno paikka ilta-auringossa. Tyventä ei ole ikinä, sillä merelle on linnuntietä vain parisenkymmentä kilometriä. Peltoaukeat jatkuvat periaatteessa Verkkokarinlahteen saakka, Lindberg kertoo.
Tornin vieressä kulkee Käkialhontie: Paneliantieltä erkaneva hiljainen hiekkatie risteytyy vähän matkan päässä Peltomaantieksi, jota pitkin pääsee takaisin Paneliantielle. Muutaman kilometrin lenkki on oiva pikkulenkki esimerkiksi pyöräilijöille.
Näissä Panelian Saarenmaan kotimaisemissa Lauri Lindbergin silmä lepää.
Peltojen keskellä voi kuvitella, miltä näytti, kun alueella vielä lainehti meri. Maan noustua ja meren vetäydyttyä tänne muodostui valtavia suoalueita, jotka kuivattiin pelloiksi viime vuosisatojen aikana.
– Panelian pellot ovat pitkälti vanhaa suoaluetta. Nämä pellot eivät kuitenkaan ole enää virallisesti turvemaita. Täällä on monilajista maata, Lindberg sanoo.
Entinen suo on kuitenkin yhä hallanarkaa aluetta, sen viljelijät tietävät hyvin.
Lindberg on elänyt ja työskennellyt ikänsä näissä maisemissa. Tätä nykyä hän toimii maanrakennus- sekä rakennustöissä ja veljensä apuna läheisellä sukutilalla.
– Tämä on kotimaisemani: juureni ovat täällä, ja tunnen täällä kaikki ihmiset. Ei tämä kaikkien mielestä mikään lakeus ole, mutta minulle tärkeä.
Lindberg osoittaa vanhaa siirtolaistilaa ja toteaa, että maisemassa näkyy myös paljon elettyä historiaa.
– Osa maista on aikanaan kuulunut taloille, osa torpille. Maita on osteltu historian saatossa.
Saarenmaalla näkee Lindbergin mukaan jo kaukaa nousevan ukkosrintaman. Peltoaukealle asti myräkät eivät kuitenkaan yllä.
– Tuolla on Röyskänrinnan kallio, ja toisessa suunnassa voimalinja. Niiden yli ukkoset eivät tule.
Metsäiset kalliomäet kuuluvat Lindbergin mukaan oleellisesti Panelian maisemaan siinä missä isot peltoaukeatkin.
Nakkilan rajalle on täältä matkaa vajaat neljä kilometriä.
– Meiltä on Nakkilan keskustaan noin 13 kilometriä.